Budući da naš šef države Ivo Josipović propagira veliko, novo prijateljstvo sa Srbijom i Borisom Tadićem, koje su u Zagrebu potvrdile Severina i Lepa Brena, onda bi ipak s malo više pozornosti trebalo promotriti što se zbiva u politici na tom istoku.
Bilo bi važno znati koliko je to gajenje novog prijateljstva iskreno među njihovom političkom elitom, koliko je Srbija spremna na suočavanje s prošlošću, a koliko je sve to samo politički projekt u kojemu je Hrvatska jedna od ključnih karika kako bi se Srbija što bezbolnije oprala od prošlosti i priključila se Europskoj uniji. Izgleda, malo na našu štetu.
Činjenica je jedna, a to je da Tadić u Srbiji ima dosta uzak manevarski prostor. Iako oni to ne žele priznati, Srbijom i dalje umnogome vladaju vojska i tajne službe. Zna to jako dobro i Tadić koji je svojedobno bio ministar obrane, za čijeg se mandata Ratko Mladić skrivao po vojarnama te iste vojske i dobivao generalsku plaću. Jer, da vojska i tajne službe još uvijek tako ne drmaju Srbijom, onda bi u Haagu već bili Mladić i Goran Hadžić, dobili bismo svu dokumentaciju vukovarske bolnice, a ne ono što se pušta na kapaljku, puno ranije bismo već doznali o tajnim grobnicama u Srbiji, zacijelo bi se riješilo i pitanje nekih još uvijek nestalih... Ili, dovoljno je ispitati koliko je dokumenata Haagu poslala Srbija, a koliko ih ima iz Hrvatske. Mesić, Račan i Sanader slali su i što treba i što ne treba jer im je nacionalna sigurnost bila nepoznanica.
Nije, međutim, Tadić samo stiješnjen vojskom i tajnim službama. Stiješnjen je i razmahanim monarhističkim, četničkim pokretom u Srbiji koji uživa potporu trećine Srbije i sve je jači. Tadić i s njima koketira, što se najbolje pokazalo u subotu na saboru Srpskog pokreta obnove Vuka Draškovića koji je u vladajućoj koaliciji s Tadićem. Drašković, nekadašnji ratni huškač, organizator paravojne partijske Srpske garde koja je harala Hrvatskom na početku agresije, na saboru svoje stranke izjavio je: “Mnogi mladići i devojke Srbije danas u svojim rukama stiskaju pogrešne zastave.
Ako su za srpsku desnicu, kao što govore, onda je njihovo mesto pod zastavom Karađorđa, Dositeja, Vuka, Obrenovića, Karađorđevića, Vojvode Mišića, generala Mihailovića, Cvijića, Pančića, Tesle, Pupina, Milankovića, Crnjanskog, Andrića.
To su zastave, desne, evropske i pobedničke Srbije.” Naravno, Tadić je zapljeskao kao i svi drugi u dvorani. I još jedna zanimljivost. Sabor je otvoren uz himnu “Bože pravde”, ali u verziji u kojoj se spominje i srpski kralj.
Sad, kako ćemo mi u Europsku uniju sa Srbijom koja još i danas javno veliča četničkog vojvodu Dražu Mihailovića kraj svih masovnih zločina koji su počinjeni u Drugom svjetskom ratu?
Istina, četnički pokret bio je raznorodan, imao je svoje specifičnosti u Hrvatskoj, Srbiji i BiH, u Srbiji je formalno u rangu s partizanskim kao antifašistički, ali zločini su zločini, na koje smo mi u Hrvatskoj posebno osjetljivi, ne samo zbog davnašnjih, nego i najnovijih, iz 90-ih godina. Kad bi, a ne bi, Josipović ili Kosorova javno zazvali Gotovinu, koji je samo branio svoju zemlju, nastao bi politički skandal koji bi sezao do Vijeća sigurnosti UN-a. A za Dražu koga briga!
Kad se već u nas piše kako je Tadić dobio veliku podršku građana za ispriku na Ovčari, onda se zaboravlja da je ta podrška došla i zato što je odmah poslije Ovčare otišao u Paulin Dvor, što je odmah relativizirao povijesne činjenice i sveo sve na građanski rat, što srbijanska propagandna mašinerija radi sve vrijeme. Koliko je Hrvatska u tome servilna, dovoljno govori podatak da je Tadić tražio promjenu protokola i odlazak u Paulin Dvor kako bi očito dobio naklonost kod kuće, a Josipović je na to glatko pristao. Servilnosti naših političara nema kraja.
![Boris Tadic](/media/img/48/5d/73b89057c72fffed544c.jpeg)
ma ne nema smisla -----jedan klik 8 bodova u plusu ili minusu svejedno ----bravo tako se postiže istinsko mišljenje ---ma bravo još jednom ,,,