Ljudi često zloupotrebljavaju pravo slobodnog mišljenja, pa
za druge govore da su neznatni, nevažni ili sasvim zanemarivi. Ja,
usuđujem se reći, nikad tako nešto nisam činio.
Zašto? Jednostavno je: ako uopće postoje takvi ljudi, koje
opće mišljenje (ili barem iskazano stajalište
određena broja njihovih bližnjih) drži neznatnima, sasvim malima, skoro
nezamjetnima – ja sam jedan od njih. Dakle, radilo se o
elementarnoj solidarnosti, a ujedno (možda) i o nevažnome i
nezamijećenome činu pobune protiv onih koji tako olako sude, pa čak i
ako nisu posve u krivu.
Srednjih sam godina, bliži starosti negoli mladosti, malo povijenih
leđa, oženjen, otac dviju kćeri i vlasnik stančića u otrcanoj stambenoj
zgradi na rubu grada. Svakoga jutra uzimam crnu kožnu torbu,
kišobran i šešir, spuštam
se stubištem do kućne veže, izlazim na ulicu i sjedam u svoj
neugledni mišje sivi automobil. Za pola sata već sjedim u
uredu, u velikoj i svijetloj prostoriji na sedamnaestome katu nedavno
izgrađena stakleno-metalna nebodera. Naravno, nisam sam: ukupno je nas
činovnika u sobi desetak (uvijek netko izostane), svi sjedimo za
jednakim stolovima, ispred nezdrava svjetla računala, a pored jeftine
police s registratorima. Posao je monoton i sasvim nezanimljiv: čitav
dan treba provjeravati jesu li brojke u jednome stupcu identične
brojkama u drugom, potom sve zbrojiti, otisnuti na papir i odložiti u
posebnu mapu koju pripravnica povremeno odnosi šefu na
pregled i konačan pravorijek. Zapravo, taj bi posao mogao obaviti stroj
– ali, živim od te nevelike plaće, i ja i moja obitelj, te je
bolje što nas nepoznati vlasnici ipak zadržavaju.
Unutar zgrade, ne krećem se odviše. U određeno vrijeme,
nakon znaka, vadim u novinski papir umotanu skromnu i prilično
bezukusnu užinu (koju mi je priredila moja vječito nezadovoljna žena),
ustanem, odem do stola nekog kolege, ili do aparata za kavu. Ni mi,
jedni o drugima, ne znamo mnogo; zato se naši razgovori ne
udaljavaju od općenitosti ili trivijalnosti – sport,
televizija, s nužnim oprezom, ponešto i politike, ili katkad
koji bezazleni komentar o ženama. Nitko ne govori o sebi, nitko ne
spominje svoju obitelj; naime, svi znamo da smo u toj staklenoj
prostoriji samo slučajni zarobljenici, stranci koje su spojili nevolja
i slučaj. Kad bi mogao odatle otići (jer je u tome uredu sumorno i
pored silne svjetlosti), kad bi imao kamo i kako, tko to ne bi učinio?
Zar bi i dalje sjedio pogrbljen i neprimjetan nad stupcima brojaka,
gledajući u blijedo i titravo svjetlo zaslona? Promatrao sam kako moji
kolege stare, kako im lica postaju izborana, kako im se naočale
jeftinih okvira sve dublje usijecaju u nos, kako se sve više
udaljuju i zatvaraju. Druženja i razgovora bivalo je sve manje,
nelagode, tišine i neke naoko čudne odsutnosti sve
više. Trebalo je vidjeti kako smo napuštali
zgradu! Točno u pet sati, ni minutu prije ni kasnije, pred dizalima je
nastajala nezamisliva gužva, pa čak i ona razmjerno tiha, gotovo
sablasna u svojoj nečujnoj neumoljivosti. Okrutno smo se gurali
laktovima, jedni drugima zadavali podle udarce, pa bi nerijetko tkogod
i pao, ili se dahćući savio od bola. Da; tako je to bilo.
I ja sam žurio sa svima, nastojeći ugrabiti mjesto kraj zida dizala
(tamo je bilo najviše zraka, a najmanje udaraca), tražio
svoj neugledni sivi automobil izgubljen negdje na asfaltu golema i
bezlična parkirališta, hitao kući – iako me ni u
tom brižno čuvanom svetištu zvanom “osobni
život”, nije očekivalo ništa što bi me
osobito privlačilo ni radovalo. Sudeći po ozračju u našem
domu, mirne sam duše mogao ostati u uredu. Žena i ja davno
smo se udaljili jedno od drugoga (ako smo ikada i bili doista bliski),
ona mi je predbacivala neznatna primanja i gotovo neznatan ugled u
društvu, a ja sam joj, sa svoje strane, uzvraćao tihim
izmicanjem: što manje riječi, što manje pogleda,
što manje dodira. Dvije kćeri, opet, već su bile skoro
odrasle: nisu se odvajale od telefona, vodeći tajnovite razgovore s
nepoznatim muškarcima, s kojima su navečer izlazile da bi se
vraćale tek duboko u noći. Mogao sam, u to gluho doba, ponekad načuti
njihov grlen i raskalašen smijeh; očinskog autoriteta, kao
neznatan čovjek, naravno, nisam imao. Nisam im zato postavljao nikakva
pitanja, a njihova majka, moja supruga, i tako je uvijek stajala na
njihovoj strani.
Sredinom jednoga kišnog dana, koji se u početku ničim nije
razlikovao od svih ostalih, ipak se dogodilo nešto neobično.
Prošla je stanka, i upravo sam se vratio svojim brojkama na
zaslonu, kad se pripravnica (nova, nikada je ranije nisam vidio)
približila mome stolu. Zastala je, nije tek pokupila onu mapu s
“riješenim” spisima, već se oslonila i
pogledala me.
– Javite se Šefu, rekla je tihim, bezličnim
glasom, s kojim ipak nisu bile u skladu njezine sive oči, koje su
odavale trunak znatiželje. – Odmah, preduhitrila je moje
pitanje, prije no što se udaljila do sljedećega stola.
U našem uredu, naravno, poznavali smo Šefa.
Lijepo odjeven, naočit muškarac četrdesetih godina, sjedio
je na povišenom mjestu, iza poluzatvorena staklena paravana.
I on je pozorno motrio brojke na zaslonu i papiru, ali je katkada
skretao pogled svojih vodnjikastih očiju i neodređeno njime prelazio
preko naših lica i stolova, da bi se trenutak potom opet
vraćao ranijem poslu. Bio je nadzornik brojaka i ljudi. Podizao je, s
vremena na vrijeme, gotovo svečano, slušalicu masivna
telefona, i nešto (za nas nečujno) razgovarao s onima za
koje smo radili. A tko su oni... o tome su se već mišljenja
razlikovala, i nije ih bilo uputno glasno iznositi. Svi osim neiskusnih
početnika, toga smo se klonili.
Uzeo sam, dakle, svoju mapu, tiho ustao potajice praćen pogledima
devetorice ostalih, i polagano krenuo prema njegovome postolju. Pokucao
sam, klimnuo je glavom; ušao sam, zatvorio za sobom pokretno
krilo toga čudnoga paravana, i ostao stajati. Šef neko
vrijeme nije obraćao pažnju na mene. Potom je naglo podigao glavu,
pogledao me i neodređeno rukom pokazao na uredski stolac ispred njegova
masivna pisaća stola.
– Sjednite, rekao je glasom hladne, poslovne ljubaznosti.
Sjeo sam i položio svoju mapu na stol. Htio sam je otvoriti, kad ju je
on blago odgurnuo. – Ne, ne radi se o tome.
Nakon nekoliko časaka tišine, drugom je rukom otvorio bočnu
ladicu, i izvukao korice na kojima je (s neobjašnjivim sam
užasom zamijetio) pisalo moje ime. Otvorio ih je i zagledao se u svega
nekoliko dokumenata koji su se ondje nalazili. Ništa nisam
govorio, ali...
– Vidite, napokon je progovorio, vaši papiri nisu
sasvim u redu. Moji papiri? Zar je netko vodio računa o meni? Skupljao
dokaze o mome postojanju, koje bi inače bilo (razmišljao
sam) teško dokazati, toliko malo tragova…
– Ali, to nam odgovara, nastavio je, sad već glasnije i
nekako brže i odlučnije – tako vam možemo... Odmahnuo je
rukom, i oblikovao usnama neku grimasu koja je sličila poluosmijehu ili
podsmijehu. Iznenada me pogledao u oči, i zapitao: – Želite
li nam se pridružiti?
– Kome?, uzvratio sam mu pitanjem, u kojem je vjerojatno
zazvučala moja zbunjenost pomiješana s čuđenjem.
– Nama, koji upravljamo ovim – jednim od svojih
širokih pokreta obuhvatio je ljude iza stakla, moje kolege.
– Odabrani ste: oprostite, ali nikad vas ranije nisam posebno
zamijetio, i upravo je to presudilo.
– Preselit ćete se u moju sobu, dobit ćete odgovarajuću plaću
i povlastice... uvjeravao me, iako sam imao dojam da mu je u konačnici
stvar posve nezanimljiva.
– A vi?, zapitao sam ga.
– Ja odlazim kat više. Ili kat niže,
uglavnom…
– Što bi se od mene očekivalo?
– Ono isto što sam ja radio, odgovorio je i
iznenada prema meni okrenuo zaslon. Brojke su promicale u brzom
slijedu. On ih je puštao da promiču, ne gledajući. Nisam
posve shvaćao. Zato smo neko vrijeme šutjeli. Onda je on
polagano vratio zaslon u uobičajeni položaj i počeo skupljati nekoliko
porazbacanih stvari sa stola.
– Drugim riječima, među nama govoreći – opet mi je
dobacio jedan od svojih prezirnih poluosmijeha –
što god želite.
Ustao je. Naravno, tada sam to isto učinio i ja. Pružio mi je ruku.
– Pristajete?
Rukovali smo se.
– U povjerenju, smatram da je Šef figura. Ja
osobno svih ovih godina nisam zbrojio ni dvije brojke. A sad vi sjedite
u mom naslonjaču, i pazite da vas vide, dodao je uzimajući aktovku.
Odlazeći, klimnuo je glavom, i još jednom tiho ponovio:
– Važno je da vas vide.
Polaganim je korakom prošao kroz dvored uredskih stolova,
stupio u hodnik i krenuo (u to neoubičajeno vrijeme) prema dizalu. Kad
sam sjedao u naslonjač, još je bio ugodno topao od njegova
krupna tijela. Zazvonio je telefon. Morao sam podići
slušalicu. Možda su oni gore, kojima ne znam...
– Dobrodošli, začuo sam nepoznati (gotovo
ljubazni) glas neodređena spola. – Dobrodošli među
nas...
Vratio sam se kući u redovito vrijeme. Ni ženi, ni kćerima
ništa nisam govorio. Neka me i dalje smatraju sivim
neuglednim, bezličnim, dosadnim. Onaj višak novca zadržat ću
za sebe, odlučio sam. I zaista, navečer sam izašao, prvi put
nakon mnogo godina. Kamo sam otišao – to
namjeravam zadržati za sebe. Sad kad sam Šef, na to imam
pravo.
VEČERNJAKOVA NAGRADNA PRIČA
23. priča: Boris B. Hrovat: Promaknuće
![hrovat-txt.jpg](/media/img/cc/29/9f864ef6cb99ecbd4603.jpeg)